Art. 244. ÎNŞELĂCIUNEA
(1) Inducerea în eroare a unei persoane prin prezentarea ca adevărată a unei fapte mincinoase sau ca mincinoasă a unei fapte
adevărate, în scopul de a obţine pentru sine sau pentru altul un folos patrimonial injust (beneficiu material injust) şi dacă s-a pricinuit o pagubă, se pedepseşte cu închisoarea de la 6 luni la 3 ani.
(2) Înşelăciunea săvârşită prin folosirea de nume sau calităţi mincinoase ori de alte mijloace frauduloase se pedepseşte cu
închisoarea de la unu la 5 ani. Dacă mijlocul fraudulos constituie prin el însuşi o infracţiune, se aplică regulile privind concursul de
infracţiuni.
(3) Împăcarea înlătură răspunderea penală.
Comentariu: Infracţiunea de înşelăciune în forma prevăzută de art. 215 alin.1 şi 2 din actualul C.p. păstrează în totalitate forma anterioară şi conţinutul constitutiv.
Au fost însă eliminate variantele calificate referitoare la comiterea infracţiunii cu prilejul încheierii sau executării unui contract (care în N.C.p. este incriminată într-o formă specială, numai cu privire la cumpărarea sau achiziţionarea de bunuri sau servicii – infracţiunea prev. de art. 239, Abuzul de încredere prin fraudarea creditorilor); înşelăciunea cu cecuri (care nu se justificau ca diferenţiere de tratament sancţionator faţă de celelalte infracţiuni) şi înşelăciunea cu consecinţe deosebit de grave.
Unicul element de noutate este acela că, deşi acţiunea penală este pusă în mişcare din oficiu, împăcarea părţilor înlătură răspunderea penală.

Drept penal. Partea specială I, ediția 2
    Infracțiunea de înșelăciune sancționează fapte care aduc atingere patrimoniului și care se caracterizează prin aceea că sunt comise cu viclenie. Această caracteristică generală a înșelăciunii presupune unele particularități de ordin criminologic, atât în ce privește tipologia făptuitorului, cât și cea a victimei. Astfel, pe de o parte, autorii unor astfel de infracțiuni dovedesc, de regulă, abilitate, inventivitate și o deosebită capacitate de persuasiune. Pe de altă parte, de cele mai multe ori, comiterea unei înșelăciuni este posibilă printr-o „colaborare” a victimei, care dovedește neglijență sau naivitate în relațiile interumane. Consecința acestor particularități de ordin criminologic în plan penal constă în aceea că astfel de fapte presupun, în general, dificultăți de încadrare, aflându-se de multe ori la granița dintre infracțiune și litigiu civil, cum va rezulta, de altfel, și din referirile la practica judiciară în materie, ce vor urma.